Pariisis esindavad meid ainult viis kergejõustiklast, kelle kasvatajatreenerid on juba ammu pensionärid või jõuavad sinna mõne aasta pärast. Millest see meile siis räägib? Juba kümnevõistlusprofessor Fred Kudu ütles, et tõeliselt andekaid treenereid on tunduvalt vähem kui sportlaseid.
Rio olümpia 17. kergejõustiklasega esindusest oleme jõudnud kaheksa aastaga viie atleedini. Põhjust tasub otsida ainult ja ainult treeneritest, tarkadest juhendajatest sest sportlane on alati number üks, aga protsessi juhib alati treener.
Mis ühendab Mägi, Andresood, Peeli ja Tiitsaart? Spordiarmastus, kogemused, pühendumine, soov areneda, kriitiline meel, nõudlikkus enda ja sportlase suhtes ning erialane kõrgharidus.
Mis imeloom see erialane kõrgharidus siis on, et ta nii tähtis on? See on antud hetke ala absoluutne teadmiste kogum kõige kõrgemal tasemel, mis areneb pidevalt. Kui erialast kõrgharidust pole, ei jõua nullist väga kõrgele, kui juhindud ainult kogemusest ja treeneriintelligentsist. Muidugi välja arvatud juhul, kui sulle ei satu tee peale mõni hirmkõva sporditalent.
Lisaks on heal treeneril veel vaja vaistu. Miks on see oluline? Juhendajad jagunevad tasemelt kolmeks. Esimese moodustavad need, kes saavad alade kaupa väga hästi aru, kuidas peaks protsess toimima.
Teisena tuleb juba väiksem rühm treenereid, kes saavad lisaks sellele väga hästi aru, mida vajab konkreetne sportlane arenguks ja oma võimete realiseerimiseks õigel ajal õiges kohas.
Ning viimase, kõige väiksema rühma, moodustavad treenerid, kes oskavad lisaks kõigele eelnevale viia oma mõte arusaadavalt sportlaseni nii, et tema võimed realiseeruks õigel hetkel suureks tulemuseks.
Teoorias lihtne, praktikas aga tohutult keeruline, sest nagu ütles Kudu, on talendikaid treenereid vähe ning kui Eesti juhendajate kutsesüsteem eirab jätkuvalt kõrghariduse nõuet, siis ei saa tule selliseid treenereid aja jooksul ka väga palju juurde.